Title: Kertoja **
Course: S204 Kirjallisuus 1, Latu auki! > Section: Proosan käsitteitä

Minäkertoja kertoo tarinan omasta näkökulmastaan, omin silmin. Minäkertoja on hahmo tarinassa ja tietää vain omat ajatuksensa.

Ulkopuolinen kertoja tarkkailee jotain hahmoa, mutta ei näe tämän ajatuksia. Ulkopuolinen kertoja ei ole hahmo tarinassa.

Kaikkitietävä kertoja tietää kaiken tarinassa, kuten kaikkien hahmojen ajatukset ja kaiken menneisyydessä ja tulevaisuudessa.

1. Tutki, minkälainen kertoja romaanikatkelmissa on (minäkertoja, ulkopuolinen kertoja vai kaikkitietävä kertoja).

2. Mitä katkelmissa tapahtuu? Mitä henkilöitä niissä esiintyy ja minkälainen on katkelman tapahtumapaikka?

a. Juhani ja Timo tunsivat tuskin enemmin kuin A:n, toisten taito oli kuitenkin astunut muutaman kirjaimen kauvemmas. Mutta huikean poikkeuksen heistä kaikista teki veli Eero, joka oli jo jättänyt aapiston ja harjoitteli tavaamista oikein vikkelästi. Ilta läheni, mutta tähän päivä kuluessa eivät olleet veljet vielä maistaneet ruuan einettä. Sillä lukkari, joka oli pannut heidän eväänsä takavarikkoon, koetti nälänkin piinalla kiihottaa heidän halunsa lukuun. Niinpä, kiukkuisen nälän likistämänä, seisoi Juhani loukossansa, ravisteli pyöreätä päätänsä, syljeskellen ja heitellen opettajansa puoleen mulkoilevia häränsilmiä.

Aleksis Kivi, Seitsemän veljestä. 1873.

b. Lähestyin Sarakan seitaa varovasti ja nelinkontin. Kuuntelin hiljaisuutta, oliko Hän valmis ottamaan minut vastaan. Vilkaisin Sarakkaa, hänen harmaita ja ikuisia kasvojaan.  Ihailin Hänen viisauttaan, enkä nähnyt Hänen vastustavan tuloani. Kiitin häntä uuden kotipaikan näyttämisestä. Samoin kiitin Häntä elävästä vasasta, jonka kesypeurani synnytti minulle. Lupasin, että tekisimme Hänelle uuden seidan Pielpajärvelle heti, kun vain ehtisimme. Levitin punaisen kangastilkun ja nostin kiven sen päälle, ettei tuuli veisi sitä matkaansa. Pyysin Sarakkaa hyväksymään uhrin. Kerroin, ettemme näkisi pitkään aikaan, mutta rukoilisin ja palvoisin Häntä mielessäni joka päivä. Seita katsoi minuun hyväksyvästi ja sulki silmänsä. Se oli lupa, että saatoin lähteä. Minut oli kuultu. Aloin perääntyä seidan luota takaperin. Vasta kun olin sopivan matkan päässä Sarakasta, nousin seisomaan.

Päivi Alasalmi, Pajulinnun huuto. 2015.

c. Hän ymmärsi hyvin pian miten asianlaita oli, mutta kesti melkein kymmenen viikkoa ennen kuin hän uskalsi puhua Beata Gylfen kanssa. Beata-rouva kuunteli ilmekään värähtämättä, ja sitten hän sanoi tiukalla äänellä, että Vivian joutuisi valitettavasti jättämään työpaikkansa mutta saisi kolmen kuukauden eropalkan ja soisi asua palvelijanhuoneessa, kunnes perhe olisi löytänyt uuden palvelustytön. Vivian keräsi kaiken topakkuutensa, hän painoi päänsä ja mutisi: “Minä en ole palvelustyttö, rouva voi kutsua minua kotiapulaiseksi tai sisäköksi tai miksi tahanasa mutta minä en ole palvelustyttö”. Beata-rouva ei kuullut hänen sanojaan ja pyysi häntä toistamaan mitä hän oli sanonut. Vivian teki niin, hän toisti sanat kovalla äänellä ja selvästi ja omasta mielestään hänen äänensävynsä oli pilkulleen samanlainen kuin Beata-rouvan; yhtä hillitty ja täsmällinen. Mutta Beata-rouva vain loi häneen hyisen katseen ja kysyi: “Onko Vivian todellakin sitä mieltä, että sillä on jotain merkitystä? Ottaen huomioon tilan johon Vivian on itsensä saattanut.” Vivian ei vastannut. Keittiöön palattuaan hän alkoi itkeä, mutta rouva Holmström nyrpisti suutaan ja kääntyi välittömästi pois, jatkoi ison hauen jauhamista murekkeeksi ja tuijotti keittiömyllyyn tuikeamman näköisenä kuin koskaan ja kieltäytyi sanomasta sanaakaan.

Kjell Westö, Missä kuljimme kerran. 2006.