Title: Romantiikan ajan kauhukirjallisuus **
Course: S208 Kirjallisuus 2, Latu auki! > Section: 5. Romantiikka

Romantiikan aikakauden tyypillinen piirre on yksilökeskeisyys ja siihen liittyvä tunteiden, alitajunnan ja melankolian korostaminen. Nämä piirteet näkyvät hyvin kauhukirjallisuudessa.

Lukekaa katkelma Bram Stokerin romaanista Dracula (1897) ja tutkikaa, miten siinä luodaan kauhua:

1. tapahtumien

1. miljöön

1. sanaston

1. henkilökuvauksen avulla?

Silloin oli hyvin pimeä, ja harva katuvalaistus vain syvensi pimeyttä aina kun jouduimme lampun valokehän ulkopuolelle. Professori oli ilmaisesi painanut mieleensä kulkureittimme, sillä hän käveli eteenpäin epäröimättä, kun taas minun paikallisvaistoni oli aivan sekaisin. Mitä kauemmas kuljimme sitä vähäisemmäksi kävivät vastaantulijat, ja lopulta ihan yllätyimme tavatessamme vielä ratsupoliisipartion tavanmukaisella esikaupunkikierroksellaan. Viimein saavuimme hautausmaan muurin luokse ja kiipesimme sen yli. Hetken etsimisen jälkeen - oli säkkipimeää ja koko paikka tuntui oudolta - löysimme Westenra-suvun hautakammion. Professori otti avaimen, avasi narisevan oven ja taaksepäin astahtaen viittasi minua kohteliaasti, mutta täysin tahattomasti, käymään edellä. Tarjouksessa oli erinomaista ironiaa, antaa nyt kohteliaasti tietä niin kamalissa olosuhteissa. Kumppanini seurasi vikkelästi perässä ja veti oven varovasti kiinni varmistauduttuaan huolellisesti että siinä oli linkku- eikä jousilukko. Jälkimmäisessä tapauksessa olisimme olleet pahassa pinteessä. SItten hän kaiveli laukkuaan ja otti esiin tulitikkurasian ja kynttilän ja rupesi järjestämään meille valoa. Hautakammio oli päiväsaikaankin ja kukkalaittein koristeltuna näyttänyt tarpeeksi kolkolta ja synkeältä, mutta nyt, muutamaa päivää myöhemmin, kun kukat nuokkuivat velttoina ja kuihtuneiden valkoisten terälehtien muuttuessa ruskeiksi ja vihreyden kellastuessa, kun hämähäkit ja kovakuoriaiset olivat vallanneet takaisin vanhat paikkansa, kun ajan haalistama kivi, pölynpeittämä muurauslaasti, ruosteinen kostea rauta, tummunut messinki ja himmennyt hopeointi erottuivat kynttilän himmeänä värisevässä valossa, vaikutelma oli surkeampi ja rähjäisempi kuin olisi osannut kuvitella. Se nosti vastustamattomasti mieleen ajatuksen, ettei elämä - animaalien elämä - ei ollut ainoa mikä on katoavaista.

Van Helsing ryhtyi järjestelmällisesti työhön. Hän piteli kynttilää niin että pystyi lukemaan kirsujen nimilaatat, ja steariinin tipahdellessa valkeina pisaroina jotka hyytyivät koskettaessaan metallia hän varmistautuin Lucyn kirstusta. Pengottuaan uudestaan laukkuaan hän otti esiin ruuvimeisselin.

“Mitä aiot tehdä?” minä kysyin.

“Avata arkun. Sinunhan pitää vakuuttua.” Hän alkoi muitta mutkitta irrottaa ruuveja ja nosti lopulta kannen paikoiltaan, jolloin esiin tuli lyijykotelo. Näky oli minulle melkein liikaa. Se tuntui vainajaa kohtaan yhtä suurelta loukkaukselta kuin jos tyttö olisi eläessään riisuttu alasti hänen nukkuessaan; minä suorastaan tartuin professorn käteen estääkseni häntä. Hän sanoi vain: “Saat nähdä”, ja penkoi taas laukkuaan ottaen esiin pienen lehtisahan. Hän iski ruuvimeisselin lyijykuoren läpi nopealla työnnäyksellä, joka sai minut värähtämään, tehden siihen pienen reiän joka kuitenkin riitti sahanterää varten. Minä olin odottanut viikon vanhassa ruumiissa muodostuneen kaasun purkausta. Me lääkärit, joiden on ollut opiskeltava ammatin vaaroja, olemme tottuneet tuollaisiin seikkoihin, joten vetäydyin ovea kohti. Mutta professori ei pysähtynyt hetkeksikään: hän sahasi parin jalan verran lyijyarkun toista reunaa, sitten suoraan arkun poikki ja toista reunaa takaisin. Hän tarttui irtonaisen kielekkeen reunaaan ja taivutti sen taaksepäin arkun jalkopäähän, ja sitten hän valaisi kynttilälä aukkoa ja viittasi minua katsomaan.

Minä menin lähemmäksi ja katsoin. Arkku oli tyhjä.

Bram Stoker, Dracula. (1897)