Title: Suomalainen sotakirjallisuus eri aikoina ***
Course: S208 Kirjallisuus 2, Latu auki! > Section: 8. Modernismi

Vertaa J.L. Runebergin ja Väinö Linnan teosten kuvausta suomalaisesta sotilaasta.

1. Mitä eroja kuvauksessa on?

2. Miten historiallinen konteksti on vaikuttanut sotakuvaukseen?

Pian pääsikin hän taitojansa kyllä näyttämään,

kun venäläisten joukko täytti sillan toisen pään.

He hyökkäsivät perä perää, mutta jokainen

sai oikeaan ja vasempaan niin että tiesi sen.

Ei tämän jätin kaataminen käsin käynytkään,

ja ampujalla aina oli omat edessään.

Vain raivo ajoi vihollista käymään käsiksi,

kun samassa jo Sandels saapui Sven huomasi.

“Noin! Noin!” hän huusi. “Hyvä poika! Pidä puolesi!

Ne perkeleet ei päästä saa tuon sillan herroiksi!

Kas siinä meillä suomalainen, joka taistelee,

nyt kaikki apuun, pelastaja tuolla ottelee!”

Pian venäläinen hyökkäyksen näki hyytyneen,

ja vetäytymään vihollinen lähti hiljalleen.

Kun leikki oli ohi, Sandels rantaan asteli

ja kysyi, missä oli sillan uljas soturi.

Se heti näytettiin. Sven oli maassa pitkällään.

Hän miehen lailla taisteli ja kävi lepäämään.

Ei vakavammaksi entisestä ollut käynyt lain,

olipahan paljon, paljon kalpeampi vain.

Niin Sandels kumartui ja näki miehen kaatuneen.

Ei ollut tuntematon tuo, vaan tuttu täydelleen,

ja ruohikko nyt sydämensä alla punersi;

hän rinnan läpi ammuttuna maassa makasi.

“Se luoti tiesi paikkansa, niin, tiesi hyvinkin”,

näin sanoi kenraali. “Se tiesi meitä paremmin,

kun puuttunut ei miehen otsaan vaatimattomaan,

vaan parhaan valitsi ja sattui rintaan rohkeimpaan.”

J.L. Runeberg, Vänrikki Stoolin tarinat. 1887.

Riitaoja itki ja itku laukaisi lopunkin tarmon. Hän oli aivan veltto ja kykenemätön tekemään mitään. Sen lisäksi hän pelkäsi Lehtoa niin, että koetti nykertyä yhä syvemmälle suohon. Riitaojan itku sai Lehdon suunniltaan. Hän potkaisi tätä ja kähisi katkonaisesti:

- Jäsen ampuumaan, saatana! Sinä olet semmoinen risti, että minä antaisin mitä hyvänsä, kun ryssä minut päästäisi sinusta. Mutta kun sinä saatana et tule edes niin lähelle tulta.

- En jaksa enää... älkää lyökö... voi... voi...

Riitaoja teititteli hädissään Lehtoa ja kyyristyi mykkyrään tämän potkuja väistääkseen. Hän vaikeroi ja huusi Koskelaa, mutta tämä kulki kaukana joukkueen kärjessä. Ohi alkoi jo kulkea outoja miehiä. Kaikilla heillä oli täysi työ omassa kulkemisessaan, niin etteivät he voineet puuttua asiaan, ja sen lisäksi loputon ponnistelu oli tehnyt heidät apaattisiksi. Samantekevää mitä tapahtuu. Muuan sentään karjaisi ohi mennessään Lehdolle tämän potkujen, mutta yhtä paljon rasituksen aiheuttaman vihan ja katkeruuden vallassa:

- Älä potki miestä, saatanan koira. Pitäis vetää sarja tommosen läpitte.

Mies piti kuitenkin kulkuaan tärkeämpänä ja jatkoi matkaansa vastaamatta enää Lehdolle, joka suu vaahdossa ärjäisi hänen peräänsä:

- Koita onnees, jätkä, niin näät kumman läpi päivä paistaa.

Jonoa myöten kulki ilmoitus:

- Viipuri vallattu... Ilmoittakaa eteenpäin... Radiossa on illalla sanottu.

- Viipuri vallattu...

- Viipuri vallattu... ilmoittakaa eteenpäin...

- Viipuri vallattu.

Väinö Linna, Tuntematon sotilas. 1954 (katkelma)