Title: Sommittelusta
Course: YTO-kurssipankki: taide ja luova ilmaisu > Section: Piilotettu (pääsy linkeillä)

tietoa sommittelusta

Sommittelu-termillä tarkoitetaan myös hyvää sommittelua, eli kuvan eri osien järjestämistä, ryhmittelyä tai asettamista siten, että osat muodostavat yhtenäisen, kiinnostavan tai tarkoituksenmukaisen kokonaisuuden. Yleisen näkemyksen mukaan taideteos on esteettisesti miellyttävä, kun sen osat luovat tasapainoisen vaikutelman. Harmonia on saavutettu, jos sommitelma vaikuttaa vakaalta, eikä synny tarvetta lisätä tai poistaa mitään.

Sommittelun avulla kuvaa pyritään jäsentämään ja järjestelemään. Mikäli elementtien järjestely on onnistunutta, kuva säilyttää kiinnostavuuden ja se on helppo hahmottaa. Mikäli kuvaan on tarkoitus "piilottaa" asioita myös se tapahtuu sommittelemalla elementit suhteessa toisiinsa.  Tämän perusteena on ihmiselle luontainen tarve järjestellä ja luokitella ympäristöään, hahmottaakseen kokonaisuuksia jotka koostuvat osasista ja päinvastoin.

Elämme maailmassa, jossa visuaalisen viestinnän määrä on lisääntynyt ja kasvaa edelleen. Säilyttääksemme aidon valintojen teon mahdollisuuden itsemme ja toimintojemme suhteen, pitää visuaalista informaatiota pystyä tulkitsemaan monella tasolla:

Visuaalinen taso

  - Mistä asioista kuva rakentuu (muodollinen tarkastelu)

Tunnetaso

  - Miten koen kuvan? Reaktiot ja tunteet; pidänkö siitä vai en? (kokemuksellinen ulottuvuus)

Tavoitetaso

  - Mitä kuvan tekijä tarkoittaa kuvan elementeillä; idea, sanoma, teema, arvostukset (merkitysulottuvuus)

Materialistiset seikat

  - Miten kuva on tehty; millä välineellä ja/tai tekniikalla?

 Konteksti ulottuvuus

  - Minkälainen on kuvan tausta?  Mihin aikaan ja paikkaan kuva on sidottu.
  - Myös katsojan taustat (mm. ikä, sukupuoli, koulutus, kokemukset jne.) vaikuttavat kuvan tarkasteluun ja sen tulkintaan.

Mielenkiintoisissa kuvissa usein väri, rakenne, sisältö ja tunnelma tukevat toisiaan ja ovat katsojan näkökulmasta  merkittäviä. Näitä elementtejä hyödyntämällä voidaan katsoja saada kiinnostumaan kuvasta. Yksi tehokas keino on kontrastin eli vastakohtien käyttö. Niillä voidaan vahvistaa tai heikentää haluttua kohtaa kuvassa tai jopa vaikuttaa kuvan tulkintaan.

Hyvä sommittelun avulla kuvaa pyritään jäsentämään ja järjestelemään. Mikäli elementtien järjestely on onnistunutta, kuvasta tulee kiinnostava ja se on helppo hahmottaa. Kuvaa on mielenkiintoista katsoa, sillä se voi miellyttää silmää, antaa tulkinnalle erilaisia mahdollisuuksia tai herättää kysymyksiä.

Jokainen sommittelu on yhtä oikea, mutta toinen on toista mielenkiintoisempi. Eri ihmiset pitävät erilaisista asioista myös sommittelun suhteen. Seuraavaksi joitain hyvä sommittelun keinoja.

1. Kuvalliset perustekijät

Piste: Harmoninen sommitelma voi syntyä yhdestä pisteestä, koska se rinnastetaan ympäröivään tilaan. Piste voi olla sommitelman itsenäinen osa, mutta vasta kahden elementin välinen jännite synnyttää tilan ja liikkeen vaikutelman. Erikokoiset, yksittäiset piirteet antavat syvyysvaikutelman.

Viiva: Viiva on kahden pinnan leikkauskuvio tai liikkuvan pisteen ura.

- Vaakasuora viiva. Yksinkertaisin suora viiva on horisontaalinen eli vaakasuora viiva. Se koetaan mm. kylmänä, laakeana ja litteänä, rauhallisena sekä pysyvänä. Tasapaino liitetään myös vaakaviivaan.
- Vertikaali eli pystysuora viiva. Se koetaan korkeana, nousevana ja juhlallisena, lämpimänä sekä liikkuvana.
- Diagonaali. Kolmas suorien viivojen perustyyppi on diagonaalinen eli lävistäjän suuntainen vino viiva. Sillä on taipumus dramaattisuuteen, vilkkauteen ja toimintaan.
- Muut ominaisuudet. Viivaan voi myös sisältyä eri liikkeitä: nouseva, laskeva, kiertävä, lähestyvä, pakeneva, hidastuva ja nopeutuva. Kaareva viiva koetaan pehmeä, dynaamisena ja vaihtelevana. Viivan ilmaisukeinoja ovat: viivan suunta, tiheys, sijainti, muoto, tummuus, paksuus, määrä, katkot ja rytmi.

Pinta: Peruspinnalla tarkoitetaan pintaa, jolle työ tehdään. Peruspinnan muoto eli sivujen suhde toisiinsa määrää pinnan luonteen. Tasapainoisin ja neutraalein peruspinta on neliö.

Sommittelussa huomio voidaan siirtää pois kulmista jättämällä ne aiheellisesti köyhemmiksi, jolloin esimerkiksi viivojen avulla katse voidaan kuljettaa kuvapinnan tärkeimpiin osiin. Pinnan yläosa koetaan yleensä kevyenä ja alaosa raskaana. Yläosa koetaan yleensä myös kauempana olevana ja alaosa lähempänä olevana (esim. Maisemakuva). Keskikohta on rauhallinen.

Volyymi (tilavuus, kolmiulotteisuus tai massaa).

Rytmi esim. viivojen, muotojen, värien ja valöörien säännöllistä toistamista. Rytmi on kuvapintaa koossapitävä voima, joka yhdistää sommitelman eri osat toisiinsa. Rytmi voi olla sidottua eli jokin elementti toistuu säännöllisesti tai vapaata jossa elementti toistuu epäsäännöllisesti.

Tasapaino, joka voi olla joko staattinen eli paikallaan pysyvä tai dynaaminen eli jännitteinen. Tasapainoton sommitelma on disharmoninen. Silloin kuva tuntuu epävakaalta ja katsojalle syntyy tarve muuttaa tai siirtää jotain.

Jännite ja dynamiikka. Vastakohdat luovat jännitystä. Niillä saadaan kuvapintaan tapahtumaa ja eloa. Jännitteetön tasapaino on helppo ja turvallinen, mutta vaikuttaa aikaa myöten yksitoikkoiselta. Jännitettä ja dynamiikkaa saadaan, kun esim. rinnastetaan vastakohtia. Sommittelussa vastakohtapareja voivat olla esimerkiksi: yksi-monta, pieni-suuri, kevyt-raskas, vaalea-tumma, lepo-liike, avoin-suljettu.

2.  Kuvalliset muuntujat

Muodon koko koetaan suhteessa ympäröiviin kuvioihin.

Muodon muoto voi olla terävä, kulmikas tai pyöreä ja se voi olla silmin havaittava tai käsin kosketeltava.

Muotojen sijoittelu on suhteessa ympäröiviin muotoihin esim. yläpuolella, alapuolella, vieressä ja takana. Muodot voivat olla myös ristikkäin, vinosti tai yhdensuuntaisesti toistensa kanssa. Kuvapinnassa ne voivat olla keskellä ja reunoilla.

Muotojen suunta voi olla pinnassa niin, että sillä on selvä liikesuunta. Liikerata saattaa suuntautua ylös, alas, vasemmalle, oikealle, vinosti, tai kiertää ympyrää tai spiraalia.

Muotojen lukumäärä: Jos muotoja on vain muutamia, on niiden sijoittaminen pintaan tai tilaan sommittelun kannalta ratkaisevaa. Jos muotoja on runsaasti, olisi niitä hyvä ryhmitellä, jotta syntyisi jäsennelty kokonaisuus.

Välimatka muotojen välillä voi olla joko tasainen tai vaihteleva. Lähekkäin ovat osaset muodostavat kokonaisvaltaisia ryhmiä tai hahmoja.

Muotojen tiheys määräytyy osien määrästä kuvapinnassa tai tilassa. Painavassa, voimakkaammassa muodossa osat voivat olla tiheämmässä kuin kevyessä muodossa.

3. Asioiden / kohteiden sijoittaminen kuvaan

Kultainen leikkaus on vanha sommittelusääntö, jota sovelletaan kaikessa kuvailmaisussa. Sitä sanotaan harmoniseksi suhdeluvuksi, jonka avulla on helppo tehdä kuvan elementtien sijoittelua helposti. Yksinkertaistettuna kultainen leikkaus tarkoittaa janan jakoa suhteessa 2:3. Tällöin janan pitemmän osan suhde lyhyenpään on sama kuin koko janan suhde pitempään osaan.

Kultaisen leikkauksen keksivät pythagoralaiset 500-luvulla eKr., todennäköisesti viisikulmiosta eli pentagrammista, jossa lävistäjien suhde sivuun jakautuu kultaisen leikkauksen mukaisesti. Kuviosta on erotettavissa kaiken kaikkiaan 200 kultaista leikkausta.

Kultaisen leikkauksen mittasuhteet näkyvät luonnossa esimerkiksi kukkien kasvustojen ja niiden sivuhaarojen välisissä suhteissa sekä simpukankuorien ja eläinten sarvien muodoissa. Kultainen leikkaus merkitsee taideteoksen sommittelussa ennen kaikkea yksityiskohtien suhdetta kokonaisuuteen. Olennaista on mihin kohtaan kuvaa hahmot tai esineet sijoitetaan.

Sijoittamalla esim. yksi kohde kuvassa kultaisen leikkauksen mukaisesti voidaan katsojan huomio ohjata haluttuun kohtaan sekä luoda tasapainoinen kokonaisuus. Kuvassa näkyy kultaisen leikkauksen leikkauspisteet eli vaaka- ja pystysuorien viivojen leikkauspisteet. Sijoittamalla esim. horisontti yhdelle vaakaviivalle ja kohde esim. ihminen yhdelle pystyviivalle ollaan tehty kuva, jossa elementit ovat kultaisessa leikkauksessa.

Kolmanneksen sääntö on kuvataiteilijoiden, kuten valokuvaajien, taidemaalareiden ja graafikoiden käyttämä yksinkertainen sommitteluohje. Siinä pohjana on kultaisen leikkauksen kautta saatu ruudukko, mutta yksinkertaistettuna. Kuva jaetaan yhdeksään yhtä suureen osaan pysty- ja vaakasuunnassa. Viivojen neljälle risteyskohdalle voidaan asettaa kuvan sommittelun kannalta tärkeitä tapahtumia. Näin voidaan saada kuvaan enemmän jännitettä, voimaa ja mielenkiintoa kuin sommittelukohtien asettamisella keskelle kuvaa. Tämä ruudukko löytyy useista kännykkäkameroista ainakin muokkaus ohjelmassa.

Kontraposto on antiikin kuvanveiston sommittelusääntö. Ihmishahmon asento noudattaa rytmisen vastakkaisuuden periaatetta esimerkiksi siten, että kaksi ruumiinosaa kiertyy vastakkaisiin suuntiin. Vartalon paino on tällöin toisen jalan varassa. Tämä antaa hahmolle rennomman ja vähemmän jäykän ulkonäön.