Title: Aineisto: Terveyskulttuurisia ilmiöitä
Course: TE1 Terveys voimavarana 2op, eGradia_pohja > Section: 3. Terveyskulttuurisia ilmiöitä

Terveyden arvostamisen ja käyttäytymisen välinen ristiriita

Terveyden arvostaminen vs terveyskäyttäytyminen

Arvot ovat uskomuksia ja käsityksiä asioista, joita ihminen pitää arvokkaina, tärkeinä ja hyvinä. Ihmisen arvostamat asiat määrittelevät myös hänen minäkuvaansa. Terveys on yksi yleisimmin tärkeäksi arvoksi määritelty seikka, ja monet ihmiset mainitsevat terveyden jopa kaikkein tärkeimmäksi asiaksi elämässään.

Arvon ja käyttäytymisen välissä voi kuitenkin olla ristiriita. Joku voi esimerkiksi arvostaa fyysistä toimintakykyä ja sen yhteyttä terveyteen, mutta on silti fyysisesti passiivinen sohvaperuna. Ravintotottumukset eivät läheskään kaikilla ihmisillä ole terveyttä tukevia. Tupakan haittavaikutuksista ei voi olla tietämätön, mutta silti osa ihmisistä tupakoi. Suomalaisten terveysongelmat painottuvat kansantauteihin, joista suurin osa olisi ehkäistävissä elintavoilla. Mikä saa terveyttä arvostavan ihmisen toimimaan ristiriitaisesti suhteessa arvoihinsa? Toimimalla arvojensa mukaisesti ihmisen pystyvyyden tunne ja itsekunnioitus kasvavat. Ristiriita puolestaan voi aiheuttaa syyllisyyden tunteita ja itsekunnioituksen puutetta.

Mukavuudenhalu ohjaa usein valintojamme

Ristiriita arvojen ja terveyskäyttäytymisen välillä voi johtua monesta eri tekijästä, ja myös muut ihmiset vaikuttavat valintoihimme. Arkielämässään ihmiset tekevät valintoja usein mielihalujensa perusteella. Myös mukavuudenhalu ohjaa toimintaamme, ja se on saanut kehittelemään ihmistä helpottavia laitteita ja menetelmiä, jotka osaltaan muokkaavat myös ajattelua: "Mitä helpompaa, sen parempi." Terveyden kannalta elämän muuttuminen fyysisesti yhä passiivisemmaksi ei ole kuitenkaan hyväksi. Käytännön mahdollisuudet vaikuttavat myös terveyskäyttäytymiseemme. Taloudellisesti heikko tilanne voi esimerkiksi rajoittaa harrastuksiin osallistumista ja terveyspalveluiden käyttöä.

Ristiriitaa arvojen ja terveyskäyttäytymisen välillä selittää osaltaan myös se, että vaikka terveysriskeistä tiedetään paljon, ei yksilö useinkaan ajattele riskin konkretisoituvan omalla kohdalla. Myöskään tulevaisuus ei varsinkaan nuorena huoleta nykyhetkessä, vaikka todellisuudessa monien kansansairauksien taustalla ovat jo lapsuudenaikaiset elintavat.

Laajassa meta-analyysissä, jossa tarkasteltiin useita eri terveyskäyttäytymiseen liittyviä tutkimuksia, havaittiin että aiemmat terveystottumukset määrittelevät vahvasti henkilön terveyskäyttäytymistä (Hagger, Polet, Lintunen 2018). Näin ollen usein jo lapsena opitut käyttäytymismallit ohjaavat terveyskäyttäytymistä myös aikuisena. Jos lasta on ohjattu liikunnan harrastamiseen, ja jos koko perhe on liikkunut yhdessä, jatkuu liikunnan harrastaminen todennäköisesti myös aikuisena. Samoin esimerkiksi ruokailutottumuksille tulee vahva perusta jo lapsuudesta. Jos lapsen hampaiden pesusta on huolehdittu huolellisesti, jatkuu sama tapa yleensä myös aikuisena. Sama pätee myös toisinpäin - jos lapsi ei ole tottunut esimerkiksi huolehtimaan hygieniastaan, noudattamaan säännöllistä ja terveellistä ruokailua tai harrastamaan liikuntaa, on tapoja vaikea muuttaa aikuisenakaan. Toki iän ja kasvun myötä ihmisen oma arvomaailma muokkautuu, ja arvot alkavat ohjata käyttäytymistä yhä enemmän. Terveyskäyttäytymisen muutos on kuitenkin sitä työläämpää, mitä enemmän terveystottumukset ovat ristiriidassa tavoitellun terveyskäyttäytymisen kanssa. Tämä on hyvä huomioida myös lapsen vanhempana. Mitä paremmin vanhempi ohjaa lapselle terveyttä tukevia elintapoja jo lapsuudessa, sitä paremmat terveyden edellytykset hän saa myös aikuisuutta varten.

Myös ystävyyssuhteet ja sosiaalinen paine muokkaavat terveyskäyttäytymistä. Erityisesti nuorena ihmisellä on voimakas tarve samaistua ja kokea hyväksyntää ystäväpiirissään. Tällöin terveyttä tärkeämmäksi arvoksi voi nousta esimerkiksi sosiaalisten suhteiden ylläpito. Sosiaalinen paine voi kannustaa terveyttä tukeviin elintapoihin (esimerkiksi sporttinen ystäväpiiri, jolle liikunnallinen elämäntapa on tärkeää) tai terveyttä kuluttaviin elintapoihin (esimerkiksi ystäväpiirin tupakointi ja runsas alkoholinkäyttö).

Omien terveysarvojen mukaisesti toimimiselle voi löytyä esteitä yksilön itsensä ja ystäväpiirin lisäksi myös muihin yhteisöihin, ympäristöön ja yhteiskuntaan liittyvistä tekijöistä. Perheen, harrastus- , koulu- ja työyhteisöjen toimintakulttuurit ohjaavat omaakin käyttäytymistämme. Ympäristö voi parhaimmillaan tukea terveyskäyttäytymistä esimerkiksi tarjoamalla lenkkipuistoja, pyöräilyteitä ja muita liikuntamahdollisuuksia, ja yhteiskunnan tarjoamat harrastus- ja koulutusmahdollisuudet sekä palvelut tukevat terveyttä.

Joissain tapauksissa ympäristö voi kuitenkin olla myös haastava terveellisten elintapojen kannalta, ja arjen tarpeiden sekä terveydenhoidon kannalta tarpeelliset palvelut voivat olla vaikeasti saavutettavissa, eikä ympäristön mahdollisuudet välttämättä tue fyysistä aktiivisuutta ja liikunnan harrastamista. Myös teknologian ja palvelujen kehittymisen myötä liukuportaat, hissit, robotti-imurit ja -ruohonleikkurit, kaukosäätimet, erilaiset ruoan, ostosten ja muiden tuotteiden kotiinkuljetuspalvelut ja muut keksinnöt ja palvelut helpottavat arkea ja ovat tärkeitä esimerkiksi liikuntaesteisille, mutta vähentävät myös yleisesti fyysistä aktiivisuutta.

Tee tehtävä 3.1. Tukevatko elintapasi terveyttäsi? Palaa sen jälkeen tämän aineiston lukuun 2. Medikalisaatio ja terveyteen sairastuminen.

Medikalisaatio ja terveyteen sairastuminen

Medikalisaatio eli lääketieteellistyminen tarkoittaa ilmiötä, jossa lääketieteellinen toiminta-alue laajenee koskemaan aiemmin lääketieteeseen liittymättömiä asioita. Medikalisaation myötä aiemmin normaaleina ilmiöinä pidettyjä asioita, esimerkiksi ikääntymiseen liittyviä muutoksia, aletaan määritellä ja hoitaa lääketieteellisesti. Medikaalisaatioon liittyy myös esimerkiksi "ylitutkiminen", "ylidiagnosoiminen" ja "ylihoitaminen", eli kalliiden testien ja tutkimusten käyttöä ilman terveyshyötyjä, potilaalle ongelmattomien sairauksien tai riskien diagnosoimista ja hoitotoimenpiteitä, joista ei ole potilaan terveydentilalle hyötyä, vaan jopa haittaa. Medikalisaation edistämiseen osallistuvat monet eri tahot: potilaat, potilasjärjestöt, potilaiden omaiset, terveydenhuollon ammattilaiset, terveydenhuollon yksiköt, teollisuus, kaupalliset tahot, media ja poliittiset päättäjät.

Medikalisaatio on kielteinen ilmiö, kun siihen liittyy arvovallan ja taloudellisen edun tavoittelua, terveydenhuollon tehtäväksi siirtyy muun yhteiskunnan toiminta-alueelle liittyviä tehtäviä, ja yksilöön kohdistuu turhia tutkimus- ja hoitotoimenpiteitä, joista voi olla jopa terveyshaittoja. Medikalisaatio nostaa usein myös kustannuksia esimerkiksi tutkimusten ja kuvantamismenetelmien käytön muodossa. Medikalisaatiolla on ollut kuitenkin myös positiivisia vaikutuksia, sillä se on edistänyt uusien ja tehokkaiden hoitomuotojen käyttöönottoa, ja ihmisten elämänlaatua parantavia hoitomuotoja lääketieteen toiminta-alan laajentuessa (esimerkiksi proteesi- ja kaihikirurgia).

Esimerkkejä uudenlaisista medikalisaation trendeistä ovat esimerkiksi erilaiset dieetit. Monet ihmiset noudattavat jonkinlaisia dieettejä pyrkiäkseen vaikuttamaan esimerkiksi koettuihin vatsavaivoihin. Gluteenin välttäminen on noussut trendiksi, vaikka todennäköisesti gluteenittoman ruokavalion noudattaminen on useimmilla vatsavaivojen välttämisen kannalta turhaa (poikkeuksena keliaakikot, joille gluteeniton ruokavalio on välttämätöntä). Tutkimusten mukaan valtaosalla itsensä gluteeniherkiksi olettavilla ihmisillä vatsavaivojen syy on johtunut jostain muusta kuin gluteenista, mahdollisesti esimerkiksi liian vähäisestä unesta tai stressistä. Näin ollen gluteenin välttäminen ruokavaliossa on ollut heille turhaa. Malli tietyn ruokavalion noudattamisesta saadaan usein mediasta, eikä sille ole useinkaan riittävää tieteellistä pohjaa. Tähän liittyy myös ns. nosebo-vaikutus: jos henkilö olettaa jostain seikasta koituvan oireita, hän alkaa myös kokea niitä, vaikka oireille ei löytyisi todellista selitystä.

Medikalisaatio-ilmiöön liittyy myös "Terveyteen sairastuminen", jossa terveyteen liittyvät arvot nousevat ihmisen kaiken toiminnan keskeiseksi sisällöksi ja toimintaa määrittäväksi tekijäksi. Ihminen voi pyrkiä hallitsemaan elämäänsä terveyteen liittyvillä valinnoilla kaikilla elämän osa-alueilla.Tällainen pakonomainen terveellisien elämäntapojen noudattaminen voi syrjäyttää muita elämän arvoja, ja johtaa jopa syömishäiriöihin, kuten ortoreksiaan, jossa pakonomainen terveellisyyden tavoittelu johtaa usein lopulta yksipuoliseen ruokavalioon ja liian vähäiseen energiansaantiin.

Myös omien elintapojen mittaaminen erilaisilla mittareilla voi mennä liiallisuuksiin, vaikka parhaimmillaan se voi tukea ja motivoida ihmisen terveellistä elämäntapaa ja siitä nauttimista. Laitteita ja sovelluksia on lukuisia, ja ihminen voi mitata niillä esimerkiksi liikkumisen ja muun aktiivisuuden määrää ja tehoa, unen määrää ja laatua, aktiivisuutta, istumisen määrää, ruutuaikaa, sykettä, verenpainetta ja vaikkapa nesteen juomisen määrää. Tarkoituksenmukaisesti käytettynä nämä apuvälineet ovat hyvä tuki terveellisten elämäntapojen noudattamisessa, mutta ne eivät saa alkaa hallita elämää.

Tee tehtävät 3.2. Medikalisaatiota hillitseviä ja edistäviä tekijöitä sekä 3.3. Terveyden tavoittelu. Palaa sen jälkeen tämän aineiston lukuun 3. Terveyteen puuttuminen.

Terveyteen puuttuminen

Merkittävä osa väestön terveysongelmista liittyy elintapoihin. Keskeisimmät riskitekijät suomalaisten kansantaudeille ovat alkoholin runsas käyttö, tupakointi, epäterveellinen ja kulutusta runsaampi ruokavalio sekä liikunnan vähäisyys. Nämä elintavat aiheuttavat mm. korkeaa verenpainetta, veren korkeaa kolesterolipitoisuutta, korkeaa veren sokeripitoisuutta ja lihavuutta.

Runsaan sairastavuuden ja yksilöllisten haittojen lisäksi lisäksi kyseiset elintavat aiheuttavat yhteiskunnalle valtavasti kustannuksia. Esimerkiksi tupakasta aiheutuvan keuhkoahtaumataudin, keuhkosyövän ja sydäninfarktin välittömiksi hoitokustannuksiksi arvioitiin noin 300 miljoonaa euroa vuonna 2010, ja sen lisäksi tupakoinnin arvioitiin aiheuttavan kansantaloudelisia tuotantomenetyksiä noin 36 000 euroa jokaista tupakoijaa kohden (työn tuottavuuden aleneminen, sairauspoissaolot, työurien lyheneminen). Diabetesliitto on arvioinut että diabeteksen hoidon lisäkustannukset ovat 833 miljoonaa euroa vuodessa. Liian vähäisen liikunnan yhteiskunnallisiksi kokonaiskustannuksiksi on laskettu jopa 3200-7500 miljoona euroa vuosittain (mm. sairaanhoitokustannukset, tuottavuuden aleneminen, koti- ja laitoshoidon kustannukset, tuloverojen menetys, työttömyysturvaetuuksien kustannukset). Ruokavalioon liittyen on laskettu, että jos suomalaiset työikäiset söisivät keskimäärin yhden gramman vähemmän suolaa ja yhden energiaprosentin vähemmän tyydyttynyttä rasvaa, säästöä kertyisi noin 40 000-62 000 euroa vuorokaudessa muun muassa vähentyneiden aivohalvausten ja sydäntapauksien ansiosta. Terveydelle haitalliset elintavat sekä sairastuttavat väestöä että tulevat kalliiksi.

Elintavat aiheuttavat siis merkittävän osan suomalaisten terveysongelmista, ja ne ovat yhteydessä terveydenhuollon palveluiden tarpeeseen ja niiden kustannuksiin. Kustannuksia koituu sekä suoraan että välillisesti. Yhteiskunnallisessa keskustelussa terveysvalinnat onkin alettu yhä lisääntyvässä määrin nostaa esiin keskusteltaessa oikeudenmukaisuudesta ja tasa-arvosta resurssien jakoon, hoitokustannuksiin ja priorisointiin liittyen. Pohdittavaksi on noussut se, missä määrin yksilön tulisi itse kantaa vastuu terveysvalinnoistaan, ja missä määrin vastuun tulisi olla yhteiskunnan tasolla. Samalla voidaan myös miettiä, pitäisikö terveyttä kuluttaviin elintapoihin puuttua nykyistä voimakkaammin, ja mitkä olisivat puuttumisen keinot. Nykyisellään jokaisen yksilön itsemääräämisoikeutta kunnioitetaan, ja elintapoihin pyritään puuttumaan lähinnä valistuksen ja ohjauksen keinoin. Myös hoitoja pyritään antamaan tasavertaisesti kaikille. Terveydenhuollon taloudelliset resurssit ovat kuitenkin rajalliset, ja siksi täytyy miettiä mitä perusteita hoidon priorisoinnissa käytetään. Keitä tulisi hoitaa silloin kun resurssit eivät riitä kaikkien hoitoon?

Yksilön valintojen katsotaan kuuluvan laissa määriteltyyn itsemääräämisoikeuteen, ja yksilöllä tulisi olla mahdollisuus itsenäisten päätösten tekoon. Valintoihin kuuluu kuitenkin myös eettinen ulottuvuus, jonka mukaan yksilön itsenäisiin valintoihin liittyy vastuunotto omista valinnoistaan. Yksilöllisten tekijöiden lisäksi ihmisen valintoihin vaikuttavat myös sosiaaliset suhteet, ympäröivä yhteisö, kulttuuri sekä yhteiskunnassa vallitsevat olosuhteet. Näin ollen aina ei ole yksiselitteistä, milloin valinnat ovat seurausta yksilön omista päätöksistä, ja milloin niihin liittyy yksilöstä riippumattomia tekijöitä. Kaikki valinnat eivät ole yksilön vapaan valinnan seurausta, ja ihmisillä on hyvin erilaiset lähtökohdat ja mahdollisuudet valintojen tekemiselle. Edellytyksinä terveysvalintojen tekemiselle ovat yksilön voimavarat, tiedot ja taidot. Ajoittain päätöksenteko voi olla harkitsematonta, vaikeaa tai raskasta, eikä harkinta valintojen seurauksista ole riittävää, jos valmiudet ja mahdollisuudet päätöksien tekoon ovat puutteelliset.

Yhteiskunnalla on vastuu perusoikeuksien toteutumisesta, mutta se ei poista yksilön vastuuta omista valinnoistaan. Jokaisen tulisi ottaa mahdollisimman paljon vastuuta omasta terveydestään ja toimintakyvystään.  Myös sosiaalisen vastuun ottaminen muista ihmisistä on tärkeää, koska omilla valinnoilla on seurausta myös läheisille ihmisille ja yhteisöille. Esimerkiksi perheellä on merkittävä vaikutus yksilön valintoihin, ja etenkin vanhempien esimerkillä ja valinnoilla voi olla kauaskantoisia seurauksia lapsien ja nuorien omiin valintoihin ja terveyteen. Perheen valinnat, asenteet, elämäntilanne, sosiaaliset ja taloudelliset tekijät sekä puheet vaikuttavat koko perheen elintapoihin. Yksilöllä onkin vastuuta monessa eri roolissa, joissa hän toimii. Vanhempana tulee kantaa vastuuta lasten hyvinvoinnista, työntekijänä tai opiskelijana tulee ottaa vastuu omasta työ- tai opiskelukyvystään, ja kansalaisena on vastuussa omasta toiminnastaan myös moraalisesta ja rikosoikeudellisesta näkökulmasta.

Siirry tämän aineiston lukuun 4. Uskomus- eli vaihtoehtohoidot.

Uskomus- eli vaihtoehtohoidot

Uskomus- eli vaihtoehtohoidoilla tarkoitetaan viralliseen terveydenhuoltoon kuulumattomia hoitoja, joita voivat antaa terveydenhuollon ammattihenkilöt mutta myös terveydenhuoltoalan ulkopuolella toimiva henkilöt. Kyseisiä hoitomuotoja ei ole lääketieteellisesti tutkittu tai niiden tehosta ei ole saatu lääketieteellistä näyttöä.

Suomessa ei ole toistaiseksi vaihtoehtohoitoihin liittyvää erityislainsäädäntöä, koska hoidot toimivat virallisen lääketieteen ulkopuolella. Ongelmallisiksi on todettu hoitoja koskeva vähäinen sääntely, valvonnan puute ja asiakkaan heikko oikeusturva. Ongelmia ovat aiheuttaneet erityisesti hoitojen turvallisuuteen ja harhaanjohtavaan markkinointiin liittyvät seikat. Lain valmistelu vaihtoehtohoitoihin liittyen on kuitenkin aloitettu, ja sen avulla pyritään parantamaan potilasturvallisuutta. Tavoitteena olevan lain tarkoituksena on määritellä vaihtoehtohoidot, asettaa yleisiä velvoitteita hoitoja antaville tahoille, säännellä markkinointia ja sen valvontaa, sekä säädellä hoitoa antavien tahojen rekisteröintiä. Pyrkimyksenä on kieltää harhaanjohtava markkinointi ja lisätä kansalaisten tietoisuutta siitä, etteivät vaihtoehtohoidot ole lääketieteeseen kuuluvia hoitoja. Tavoitteena on myös varmistaa potilasturvallisuus siten, että erityisen haavoittuviin potilasryhmiin kuuluvien henkilöiden hoito sallittaisiin vain terveydenhuollon ammattihenkilöille.

Uskomus- eli vaihtoehtohoitojen suurimpina riskeinä on tarpeellisen lääketieteellisen hoidon aloittamisen viivästyminen tai kokonaan käyttämättä jättäminen, sairauden paheneminen tai muut terveydelliset haittavaikutukset. Hoitojen tarjoaminen ja markkinointi itsenäisiin päätöksiin kykenemättömille henkilöille tai alaikäisille koetaan riskialttiiksi. Esimerkiksi Ruotsissa uskomushoitoja sääntelevä "puoskarilaiksi" kutsuttu laki velvoittaa, että syöpäsairaita, raskaana olevia tai alle 8 vuotiaita lapsia ei saa hoitaa henkilö, jolla ei ole lainmukaista terveydenhuollon koulutusta. Näin pyritään turvaamaan herkimpien henkilöiden potilasturvallisuus. Esimerkiksi syöpäpotilaiden, mielenterveyspotilaiden, vakavaa kroonista sairautta sairastavien potilaiden ja lapsien on todettu olevan erityisen alttiita vaihtoehtohoitoihin liittyville riskeille.

Useat potilaat hakevat apua menetelmistä, jotka eivät perustu lääketieteelliseen tietoon. Joissakin tapauksissa potilaat kokevat saavansa näistä memetelmistä apua, mitä ei voi yksilön kannalta vähätellä  Vaihtoehtohoidoista saatu apu voi kuitenkin usein liittyä esimerkiksi plasebovaikutukseen, jolloin ihmisen vankka usko hoidon vaikuttavuuteen johtaa positiiviseen kokemukseen, ja henkilö todella kokee saavansa hoidosta hyötyä, vaikkei hoidon hyödyllisyyttä voida tieteellisesti osoittaa. Joskus myös taudin luonnollinen paranemisprosessi voidaan tulkita tietyn hoidon seuraukseksi.

Tunnetuimpia vaihtoehtohoitoja ovat esimerkiksi homeopatia ja reikihoito, Homeopatiassa käytettävät homeopaattiset lääkkeet valmistetaan käyttämällä tiettyä lääkeainetta, joka juuri aiheuttaa oireita ihmiselle, ja laimentamalla kyseistä ainetta lukuisten laimennusprosessien kautta. Välillä seosta ravistetaan. Homeopatian mukaan aineen hoitava vaikutus jää "veden muistiin", vaikka lopullinen moninkertaisesti laimennettu tuote ei juuri poikkea vedestä. Reikihoidossa puolestaan hoitaja "välittää universaalia hoitavaa energiaa" asiakkaaseensa, jonka tulisi poistaa "tukkeumia ja epätasapainoa" kehosta ja siten ehkäistä erilaisia sairauksia. Reikihoitoa annetaan jopa kaukohoitona, jolloin asiakkalle annetaan hoidon vastaanotto-ohjeet esimerkiksi sähköpostitse. Muita vaihtoehtohoidon muotoja ovat esimerkiksi lymfahieronta ja erilaiset henkiparannuksen muodot. Myös esimerkiksi hopeveden käyttö, niin kutsutut eheytyshoidot ja tietyt ravintovalmisteet kuuluvat vaihtoehtohoitoihin.

Vaihtoehtohoitoja käyttäessään tulee ymmärtää, että hoitomuodot eivät kuulu lääketieteellisten hoitojen piiriin, hoitojen antajat eivät ole välttämättä terveydenhuollon ammattihenkilöitä, eikä hoitojen vaikuttavuudesta ole saatu näyttöjä tutkimusten perusteella. Hoitoja markkinoidaan usein harhaanjohtavasti ja epämääräisin perustein, ja hoitojen hinnat ovat usein korkeat.

Tee tehtävä 3.4. Mitä homeopatia on ja onko vaihtoehtohoitoja säätelevä laki tarpeen? Siirry sen jälkeen opintojakson osioon 4. Terveyttä edistävien elintapojen perusteita.