Title: Historiantutkimus ja lähdekritiikki
Course: HI01- oppikirjaton kurssi > Section: Historia ja historia tieteenä

Historiantutkimuksessa tutkitaan tietenkin mennyttä aikaa, siis menneisyyttä. Parempi olisi kuitenkin sanoa, että historiatiede tutkii menneisyyden jäänteitä eli erilaisia lähteitä. Lähteitä voivat olla asiakirjat, kirjeet ja kaikki muut kirjalliset lähteet, mutta myös esineet, kuvat, kartat ja suullinen kerronta.

Esimerkiksi kartta, kuten yllä oleva uuden ajan alun kartta Pohjois-Amerikkaa ympäröivistä meristä, voi historiantutkimuksen lähteenä kertoa piirtämisaikansa maantieteestä. Mutta lisäksi se voi kertoa myös aikansa maailmankuvasta, ihmisten uskomuksista ja asenteista. Uudempiin karttoihin ei ole esimerkiksi ole piirretty enää merihirviöitä, joita löytyy keskiaikaisista kartoista. Vastaavasti karttojen tarkentuminen kertoo kartoitustekniikan kehittymisestä.

Lähdekritiikki

 Historiantutkimuksesta tuli tarinoiden kertomisen lisäksi vähitellen vankkaa tiedettä, kun historiankirjoittajat alkoivat keskiajalta lähtien kyseenalaistaa lähteiden, eli useimmiten erilaisten tekstien, sisältöä. Eräs hyvä esimerkki lähdekritiikin keinoin väärennäkseksi osoitetuista dokumenteista on niin sanottu Konstantinuksen lahjakirja, jonka sisällön mukaan paavi peri Länsi-Rooman keisarin vallan. Renessanssiajan  humanistit Nicolaus Cusanus ja Lorenzo Valla osoittivat kyseinen dokumentin väärennökseksi lähdekritiikin keinoin jo satoja vuosia ennen kuin historiaa voi pitää vakiintuneena tieteenalana. Lähdekritiikin kehittymisen ja järjestelmällisyyden lisääntymisen myötä historiantutkimuksesta tuli näet selkeästi oma tieteenalansa kuitenkin vasta 1800-luvulla.

Lähdekritiikillä tarkoitetaan menneisyydestä peräisin olevan jäänteen eli lähteen - usein tekstin -  arvioimista: voiko lähteeseen luottaa ja mitä siitä voidaan päätellä. Oli lähteen sisältö totta tai ei, voidaan arvioida, kuinka käyttökelpoinen se on. Virheellinenkin lähde voi olla käyttökelpoinen, koska se kertoo jotain menneestä.

Sisäinen ja ulkoinen lähdekritiikki

 Lähdekritiikki jaetaan perinteisesti sisäiseen ja ulkoiseen lähdekritiikkiin. Sisäinen lähdekritiikki pyrkii selvittämään, mitkä ovat olleet lähteen laatijan motiivit ja miten ne vaikuttavat lähteen arvoon tutkimuksessa. Toisin sanoen lähteen laatija on voinut vaikka liioitella, jättää asioita kertomatta tai valehdella - mutta silti lähteellä voi olla arvoa. Jopa väärä tietokin kertoo historiasta - ainakin sen, miten lähteen laatija on halunnut asiat esittää.

Ulkoinen lähdekritiikki puolestaan arvioi, onko lähteenä käytetty menneisyyden jäänne aito vai väärennös. Ulkoista lähdekritiikkiä voidaan tehdä esimerkiksi vertaamalla lähteen, kuten asiakirjan, tekstiä muihin kyseisen ajan teksteihin tai väitetyn tekijän toisiin teksteihin. Myös erilaisten ajoitusmenetelmien avulla on paljastettu väärennöksiä.

Ensimmäisen ja toisen käden lähteet

Lähteitä on ensimmäisen ja toisen käden lähteitä. Ensimmäisen käden lähteet ovat periaatteessa silminnäkijähavaintoja eli niiden tekijä on ollut tapahtumapaikalla ja todistanut itse tapahtumia. Toisen käden lähde vain kertoo kuulemaansa. Monet antiikin historioitsijat käyttivät paljon toisen käden lähteitä, koska tiedonkulku oli hidasta ja hankalaa. Historiankirjoituksen isä Herodotos kuitenkin jo painotti ensimmäisen käden lähteiden luotettavuutta suhteessa kuulopuheisiin. Silti toisen - tai itse asiassa kolmannen, neljännen ja viidennen ja niin edespäin - käden lähteisiin on turvauduttu antiikin ajoista lähtien etenkin kaukaisten kansojen ja alueiden historiankirjoituksessa. Roomalainen historioitsija Tacitus ei esimerkiksi ikinä poistunut Roomasta, mutta kirjoitti luontevasti esimerkiksi fenneistä eli oletettavasti Suomen saamelaisista kuulemiaan kuulopuheita totuutena.

Kuvalähde: Pixabay

Lisenssi Pixabay License